Razglednice
Znate li priču o “Gospođicinoj kući” u centru Sarajeva: TU E ŽIVJELA LJEPOTICA KOJA JE PRODAVALA SVOJE TIJELO SARAJEVSKIM BOGATAŠIMA, ZBOG ČEGA JE PROZVANA “ŠEJTAN KUĆOM”
![](https://naj-portal.com/wp-content/uploads/2023/03/gospođicina-kća.png)
Historijska građevina “Gospođicina kuća” jedan je od rijetkih objekata bh. arhitekture austrougarskog perioda sa zidnim slikama izvedenim u zgrafito tehnici. Nalazi se na Skenderiji i proglašena je nacionalnim spomenikom.
Smještena je u centru Sarajeva, na obalama ukročene Miljacke. Stare Sarajlije je pamte po plodovima divljih trešanja u koje bi nesmotreni prolaznici znali ugaziti.
Ali trešanja koje su “oprikrivale” ovu kuću, više nema. Ostali su drčni panjevi. Sada se, među prozorima ispod visoko uzdignutog potkrovlja kuće, stjeranog u špic sasvim jasno vide terakotno-crvene freske. Stručnjaci kazuju da su rađene u zgrafito tehnici te da je ovo jedina građevina na Balkanu ukrašena slikama izrađenim tako što se crtež direktno urezivao u malter. Zgrafito, kazuju oni dalje, to je italijanska riječ i znači grepsti.
Na prvom panelu pojavljuje se djevojka s kopljem, u haljini, zavijena maramom. Iza nje proviruju luk i strijele u tobolcu i ratnička kaciga s perjanicom. To je Minerva, kažu, boginja, rimska, sva sazdana od mudrosti. Prema shvatanjima širih narodnih masa, Minerva je isključivo boginja zanatlija i đaka.
Onaj ko sazida ovu kuću zasigurno je htio da se u njoj izučavaju nauke, da se čita, da se održavaju koncerti i da po tome bude ucrtana u svijesti budućih pokoljenja. Jadan, ni sanjao nije da će nakon tolikih godina od svih njegovih želja ostati tek predanje kako je odmah po njenoj izgradnji u ovoj vili živjela djevojka lahkog morala koju obnoć posjećivahu sarajevski trgovci, zanatlije, ljekari i ostali radin, bogat i čestit svijet, koji je preko dana predstavljao vrhunsku moralnu normu oko koje se kovitlao ovaj grad, a u smiraj Drugog svjetskog rata useliti se u nju Maks Luburić i u obližnjim podrumima do smrti mučiti naprednu sarajevsku omladinu željnu slobode i pred svoj bijeg povješati ih po drveću i stativama specijalno podignutim za tu priliku na Marijin-Dvoru.
Središnja freska prikazuje vojnika pod istom onom kacigom koja na prethodnoj predstavi leži pokraj Minevrinih nogu. Po tome, ali i po odori, po koplju što se pomalja ispod štita koji mu se, uspravljen, oslanja o desni bok, i po maču u koricama, i po sandalama čije mu se vezice, ukrštajući se poput zmija u ljubavnom preplitanju, siktavo, uspinju sve do koljena, prepoznajemo rimskog vojnika. To saznanje poduplava i orao na štitu, a vojnik je lijevu ruku nehajno oslonio na balčak mača. Iako mu sandale nisu krilate, mogao bi to, vele, biti Perzej, djedoubica, Meduzin krvnik, osnivač Mikene…, ili pak Merkur, glasnik bogova.
U trećoj predstavi, kao da je maločas izašla iz te kule koja se nazire u pozadini, prikazana je još jedna djevojka. Stoji, reklo bi se, pod fenjerom okačenim na stup ulične rasvjete. To ne može biti nikakva božica, ni grčka ni rimska, svi mitovi su iza nje, a ona sama kao da je iskoračila iz šikare vremena, pregazila sve moguće ere i pojavila se ovdje u dobu modernom i, s knjigom u ruci, stala ispred tog točka. Mogao bi to biti kolovrat ili vitlić ili razboj za predivo, samo da nije nazubljen pa više podsjeća na kakav zupčanik s industrijskog stroja. Zbog toga neki čitaju ovu fresku kao personifikaciju novog doba ili prolaznosti vremena.
Oni smioniji tvrde da bi na ovoj slici mogla biti prikazana sama gospođica koja, prema narodnom predanju, živješe u ovoj kući, a bijaše lijepa i prodavaše svoje tijelo sarajevskim bogatašima. Kazivalo se da se uvečer spotucaše oko ove kuće ugledan čaršijski svijet pa bi iskakali iz okolnih bašča ili živica, nagriženi ljubomorom. Niko od njih nije mogao podnijeti pomisao da ta lijepa djevojka, koja je zavitlala njihovom pameću i okrenula je na onom nazubljenom koletu tako bezočno da se sva raznizala, ne pripada samo njemu i da je mora dijeliti s ostalima.
Džaba je okivaše u dukate i prekrivaše je forintama, od tjemena do nožnih prstiju, samo da se zakune da drugog primiti neće već će cijele noći čekati njega, nesretnika, izludjelog od strasti. A ona bi se samo smijala i zabacivala kosom, pa, uskoro, takvi počeše raspredati priče kako se ovdje, na lijevoj obali Miljacke, odmah uz Skender-pašinu džamiju, da, tu, gdje nekada stajaše tabašnice, pod samom tekijom, prikazuju i izlaze džini i šejtani i svakojake spodobe još.
Izvaljivahu te priče iz svojih strašću izgriženih duša samo kako bi isprepadali narod i odagnali u ljudima svaku pomisao o tome kako bi se obnoć ovuda moglo špancirati. Uskoro, svaki se put prometnu mimo ovog mjesta i samo bi oni najhrabriji, noseći fenjer, smogli snage i u noći se uputili ovom džadom. Ali ni oni od onog dana kada, kume, iz zemlje izroni takva nakaza da…, kosa joj raspojasana do neba, a pod miškom glavu drži i traži od prolaznika da joj daju svoje džigere, jer će…, i tu su zalajali psi na Hisetima, a gore, sa Soukbunara oglasiše se prvi pijetlovi i ona prikaza nestade kao da je nije ni bilo.
A da ne bi tako, da ne zalajaše psi, ili da ne zakukurikaše horozovi, kuma bi sa sobom odnijela u…, to mjesto ni zamisliti nemoj, kume, i triput pljuc i tobejarebum i tobeestagufirlah, sakloni, Gospode, od uroka, od sihra i đavoljeg gareža.
Svaki put kada bi stao pod krošnje starih trešanja pred Gospođicinom kućom, pa se maštom zagubio u crnim mrljama trešnjinog soka razlivenog po pločniku, u čovjeku bi se javila slika sarajevskih trgovaca i ostalih bogatuna koji nekada, krišom, u mrklini noći, posjećivahu ovu kuću. Vidio bi ih kako, s buketom cvijeća u ruci i bombonjerom pod miškom, izranjaju iz korita Miljacke poput bizantskih pacova i, sasvim pognuti, šunjaju se kroz bašču postavljenu u skladu s Regulacionim planom novog reda iz 1893. godine, kojim vlast propisuje da se ubuduće novi građevinski zahvati mogu vršiti samo uz dozvolu, a na lijevoj strani Miljacke, na potezu od Ćumurije do mosta na Skenderiji ima da se grade isključivo jednospratnice i to s baščama okrenutim prema rijeci.
Svaki od redovnih posjetitelja ima ključ od stražnjih vrata kojima se izlazi u bašču. Sav smeten od silnog uzbuđenja, svaki dugo plete oko brave i nikako da pogodi i smješka se usljed asocijacija koje mu na pomisao o bravi i ključu naviru sa svih strana i donose slike tako nabijene strašću da već otkopčava košulju. Evo ga, sad ulazi u trpezariju s velikim stolom i osam stolica čiji vrhovi mu, onako ovijeni pomračinom razbijanom stidljivom svjetlošću s prozora, dođu kao kraljevske krune.
Sad zaziva kraljicu srca svoga i, svlačeći kaput, hita prema kuhinji, zvižduće, u kojoj se to prostoriji sakrila njegova zečica i da li je obukla čipkane podsuknje koje joj je prošlog mjeseca donio iz Beča, iz Pešte, iz Damaska, vrag te vražiji mazno, paprenih li cijena tamo. I njišti i zabacuje noge kao konj u galopu i zbacuje košulju sa sebe i sada korača prema dnevnom boravku.
Ali njegov golupčić nije ni tamo, ptičica ta voli da se igra žmirobake, govori dok otvara vrata prve spavaće sobe, svlači pantalone pred vratima druge, nuh, njegova lukava lija nije ni tamo. Nije ni u ostavi iz koje se vidi cijeli minaret Skender-pašine džamije i u kojoj se sakrila prošli put obučena u husarsku odoru. Sad se vraća u dnevni boravak i ide u ugao na strani okrenutoj prema tekiji, pred gvozdenim kružnim stepenicama skida gaće i uspinje se u potkrovlje, a u mraku za njim, gologuzim, bjelasaju se vuneni obojci jer njih nikada ne skida i bez njih će samo u grob, u pepeo, dušu dajem za ljubav. I tad, pri toj slici, svaki put čovjek se rastače od želje da ima barem mrvicu talenta pa da sad, ovdje, na ovom pločniku, naslika taj prizor, hodničić u potkrovlju dug kao vrijeme, polutamu razbijaju obojci koji dominiraju cijelom kompozicijom, iskrivljen vrat i grozničav pogled koji još jednom prebira po polumraku, i to lice zgrudano u grudu požude, tajanstva, straha, nagovještaja davno raspakovanih snova i obojci, opet, bijeli, skakuću u tmini poput šejtanske nejači.
Ulica u kojoj se nalazi Gospođicina kuća, oduvijek slijepljena sa zgradom u kojoj je sada smještena Grčka ambasada, danas nosi naziv po historičaru Hamdiji Kreševljakoviću. U osmansko doba zvala se Tabašnica jer se ovdje, na obali Miljacke, stoljećima, još od Skender-bega, štavljaše koža. U austrougarsko doba zvala se Terezija, a od 1931. do 1993. Dobrovoljačka, po Diviziji dobrovoljaca formiranoj u Rusiji od zarobljenih pripadnika KuK armije jugoslavenskog porijekla. Od 1905. godine, kazuju dalje hroničari, kuća je bila u vlasništvu “doo Sarajevo”, a 19. septembra 1935. kuću kupuje izvjesni Ilija Cvitanović.
Vratimo se još jednom u vrijeme kada se ulica zvaše Terezija. Tada se, a bijaše 2. januar 1885. godine, vladin povjerenik, izvjesni Herman, na zahtjev općinskog zastupnika Vejsil-efendije Svrze, obavezao pred cijelim vijećem da će, čim to dopuste prilike i uzmogne s vremenom te nađe novo pogodno mjesto, ukloniti sve bordele s Hiseta i oko fabrike duhana.
Od tog dana dodijavaše mu mnoge ugledne Sarajlije sve dok ga ne skoliše da za novu lokaciju izabere lijevu stranu Miljacke i prebaci kuće bluda u Tabake, u Podtekiju, u Tereziju. Tada bludilišta počeše nicati na sve strane ne libeći se da se sasvim primaknu Skender-pašinoj džamiji ili da se uzveru pod samu tekiju. Ostarjeli tabaci, derviši, efendije i imami samo zakrenuše glavama i ne prozboriše ni riječi. Odavno oni bijahu svikli da se uzalud protiviti svakakvoj novotariji koja dođe s novom upravom, a hrišćani se uzgoropadiše i svako malo pa im rade uz nos.
Odavno oni bijahu prestali pozdravljati i Nikolu Boškića i Stefana Sterlu, jer, držaše oni javnu kuću u Tabacima. Ništa im milije ne bi nego onda kada Zemaljska vlada donese odluku da im se bludilišta zatvore jer u njima pronađoše šest nesretnica zaraženih sifilisom, a jednoj se staroj frajli, nekoj Marici Perkluši nos sav raspao. Bilo je to kada vlast načini raciju pa je pronađoše pod velom i zarom, k’o biva nudila je istočnjačke čari i plesala trbušnjake, ali lice nikako nije pokazivala, godinama, i svi ga zaboraviše sve dok ga ne otkriše smioni ljudi iz špitala.
Uzalud pisaše pritužbe, i Nikola Boškić i Stefan Sterla. Zemaljska vlada ne odustade od svoje nakane i uskoro su im svi na ovoj strani Miljacke vidjeli leđa. Poslije se pričalo da nisu samo oni kažnjeni već i svaka od njihovih radnica ponaosob. Oglobiše i Julijanu Matijaš, i Katarinu Šenberger, i Mariju Vičelu, i Anu Frank, i Staku Veliku, i Sarfiju Bojadžić, i onu drugu Staku – Bukreševu, i Aišu Tatarović, i Gospavu Ljubičić, i Maricu Šrajblehner i nabrajahu oni tako i ponavljaše imena uživajući u svojoj pobjedi.
Ali samo do sutra. Već pri prvoj kahvi dođe vijest kako je Mordo Alkalaj dobio dozvolu da u mejhani na Terezijama može držati i do deset bludnica, ako mu je po volji. Tada sve one što ne nađoše u njih sifilisa, od Nikole Boškića i Stefana Sterla, samo prošetaše uz Miljacku do broja 39, gdje ih dočeka stari Mordo i svaku premjeri dlanom po stražnjici, a neke je, vele, neizliječene, prošvercovao iz špitala.
I tako, punih dvadeset pet godina prelijevaše se blud po Terezijama, po Tabacima i Podtekijom, a kikot tih bestidnica odzvanjaše do duboko u noć i sudaraše se s horozijim kukurikanjem na Gorici. Tek kada se pola omladine zarazi svakojakim veneričnim boleščinama, vlast se dobrano zabrinu te jedne noći upade žandarmerija i poče da istjeruje goste i hvata gologuzu ženskadiju i da ih, sviju, vozi u Belediju u bajbuk.
Tad vlast zapečati gostionice i oglobi gazde i gazdarice. Kazniše i čuvenu Savku Karklinu, za koju se pričalo da je i sama bila bludnica prije nego je otvorila vlastitu kafanu. Kazniše i Josipa Pardu, i Saru Šainović, za koju se pričalo da joj svraćaju i vladini povjerenici i da uživa svakojaku zaštitu i siguranciju, a, eto, opet je oglobiše. Na kraju zabraniše ženskinju i da radi u gostionici, u mejhani, u krčmi, vlast prijeteći zamahnu prstom, ni uslužiteljica, ni konobarica, ni kelnerica, a kamoli šta dalje, jok.
Međutim, ne suzbiše kurvarluk posvema. Pojaviše se tada ženske koje hodaše okolo i nudiše se svakom kome se prihtje pa se bestidno davaše po grmovima i baščama i uz obalu Miljacke, a neki pričaju i uz stećke koje Benjamin Kallay donese pred Zemaljski muzej. Narod ih prozva asfaltine. Sve se uskomeša i zavrtje u haosu nepokolebljive strasti…
Samo je u ovoj (Gospođicinoj) kući i dalje ostajao mir, nju niti je dirala vlast, niti je narod s njom izapirao usta, niti se ko drznuo da mladu ljepoticu, koja bi izlazila iz nje svakog jutra odjevena u drugu haljinu i pod drugim šeširom, nazove “kuravom”, sarajevski, otegnuto i s puno gađenja u glasu. Nju i dalje zvaše Gospođica, a njen dom Gospođicina kuća i nikako drugačije i dovijeka.
Zanimljiva je i jedna gradska legenda o ovoj građevini, kako kruže priče, u ovoj kući je smještena radnja romana Gospođica Ive Andrića. Kazivalo se da je naziv “Gospođicina kuća” izvučen iz romana Ive Andrića Gospođica. Iz rečenice koja glasi ovako:
“Živeli su tada u njihovoj novoj, prostranoj kući, na samoj obali Miljacke, niže protestantske crkve”, neki iščitaše kako je baš u ovu kuću Andrić smjestio glavnu junakinju Rajku Radaković. Nju, Rajku, Gospođicu, njen otac, gazda Obren, ugledni sarajevski trgovac, koji je trošio više nego je privređivao pa ga dugovi otjeraše u grob, na samrti zaklinje na štednju. Taj amanet određuje njenu sudbinu i sasvim je ograđuje od ostatka svijeta i pretvara je u nemilosrdnu kamatkinju. I tako, oko Gospođicine kuće ne migolje obnoć sarajevski bogataši izgriženi neprikosnovenom strašću, već dužnici, posrnuli ljudi, potrebnici, svi oni koji se hvatahu za njenu dobru volju kao utopljenici za slamku spasa.
Tokom zadnjeg rata u BiH (period 1992.-95.) objekat je doživio lakša oštećenja usljed granatiranja. Nakon 1995. godine objekat je napušten, izuzev prizemne stambene jedinice, te je vidna degradacija krovne konstrukcije gdje prodire vlaga kao i oslikane sjeverne fasade. Ovih dana su počeli istražni radovi nan a ovom Nacionalnom spomeniku, koji su nužni za pribavljanje saglasnosti za sanaciju i restauraciju ove predivne fasade u centru grada. (Naj portal)
Razglednice
Ruskinja Elena Šket u Banjaluci izrađuje zdrave slastice: Bijeli šećer nema nikakve nutritivne vrijednosti, samo prazne kalorije
![](https://naj-portal.com/wp-content/uploads/2024/03/Capture-4.jpg)
Sa sjevera Rusije u Bosnu i Hercegovinu, Elena je došla prije desetak godina. Ovdje je osnovala porodicu, ali i stekla novi hobi koji prerasta u ozbiljan biznis- pravljenje zdrave čokolade bez šećera.
Ruskinja Elena Šket se prije desetak godina doselila u Bosnu i Hercegovinu. Ova 38-godišnjakinja trenutno s porodicom živi u Banjaluci gdje je razvila slatki hobi – izradu slastica bez šećera. O hobiju koji zapravo polako prerasta u ozbiljan biznis, Elena je rado govorila za naš portal.
-Rođena sam u jako malom (po veličinima Rusije) gradu na sjeveru. Grad se zove Uhta. Sad živim u Banjaluci i baš mi se sviđa i grad i država i divni ljudi koje susrećem. Nakon godina života na sjeveru, ova klima mi baš prija! Planine, prelijepa priroda, otvoreni ljudi, sve ovo svaki dan čini moj život boljim – kaže nam Elena na čistom bosanskom jeziku.
Njeno ime sve više ljudi prepoznaje i veže za brend chocology, a o čemu je riječ, pročitajte u nastavku.
Bez čokolade nisam mogla živjeti
-Sve je krenulo od mojih ličnih promjena 2016. kad sam više pažnje obratila na svoju ishranu, konzumiranje slatkiša koji su mi uvijek bili pri ruci, jer sam veliki slatkoljubac, a bez čokolade nisam mogla živjeti. Uvijek sam sa svakog putovanja donosila neku zanimljivu čokoladu kao i proizvode sa dodatnim šećerom koji nisu ni spadali u kategoriju poslastica ali su ga imali u svojem sastavu. Nisam imala baš mnogo vremena da se ozbiljno bavim slasticama jer je moj primarni posao bilo računovodstvo. No, tada sam u Rusiji probala čokoladu koja ne sadrži zaslađivače i zaljubila sam se! Bila je to čokolada od rogača. Iskreno, prije toga nisam ni znala što je rogač.Tako sam odjednom iz upotrebe izbacila sav bijeli šećer.
Nije mi bilo teško hraniti se zdravo jer volim voće, povrće i žitarice. Osjećala sam se energičnije i raspoloženije. Od tada su moji deserti bili voće i suho voće, no počela mi je nedostajati raznovrsnost slatkiša, stoga sam odlučila početi praviti kuglice od suhog voća, orašastih putera, kakaa, kao i sirove tortice. U to vrijeme, u Rusiji nije bilo razvijeno tržište zdravih slastica tako da mi je sinula ideja da pravim i prodajem kuglice jer su doista ukusne, hranjive i zdrave.
Upitali smo Elenu da nam svojim riječima kaže zašto su klasični slatkiši, industrijski na koje smo navikli – loši.
-Bijeli šećer nema nikakve nutritivne niti bilo koje druge vrijednosti. Prazne kalorije, visok glikemijski indeks, zbog kojeg mi jako brzo dobijamo “dozu” sreće, ali takođe brzo se traži nova “doza”. I tako upadamou začarani krug i stvara se ovisnost. Debljamo se, lažno se zasitimo. Osim toga svi znamo kako šećer utječe na zube, nervni sistem, pogotovo kod djece! I djeca sa takvim izborom slatkiša u prodavnicama, nažalost, jako rano dobiju različite alergije i bolesti, a koje su vezane ne samo za šećer, nego i za ostale štetne sastojke industrijskih poslastica.
Prštim od energije
O benefitima izbjegavanja industrijskog šećera, a koje je osjetila na svojoj koži, Elena kaže da se nikad nije osjećala bolje.
-Od kako ne jedem te kupovne slastice, i te kako sam osjetila poboljšanja razna. Prije sam se često osjećala umorno, neraspoloženo, nenaspavano, letargično. I stalno sam bila u potrazi za novim slatkišem. A kad sam odustala od šećera, nisam mogla vjerovati koliko imam energije! Koža mi je takođe postala mnogo ljepša i čišća!
Elena je još za vrijeme života u Rusiji završila kurs vegan čokolaterije i kako naglašava, doslovno zaronila u svijet čokolade. Dio svog oduševljenja je i nama prenijela.
-Prošla sam kurs vegan čokolaterije u Rusije, ali ne smatram da sam završila, jer učim svaki dan u praksi, kroz razmjenu iskustvom sa kolegama i nastavnicom Marinom Osadčenko (osnivačem škole vegan čokolade). Ja sam bukvalno uronila u svijet čokolade. Najzanimljivije je bilo saznati o kakao plodovima (zrnu): da se razlikuje po regijama uzgajanja, da ukus čokolade jako zavisi od tih regija. Da postoje vrhunske aromatične vrste kakao zrna, koja ja i koristim u svojoj proizvodnji. I još mnogo, mnogo toga!
Elenina trenutna proizvodnja odvija se u njenoj kuhinji, ali…
-Na putu sam prema preduzetništvu i nadam se da ću uskoro imati malu proizvodnju sa zvaničnim biznisom, da bih mogla širiti bezštetne poslastice u prodavnice i kafe slastičarne koje podržavaju zdravi način života!
Više o Eleninom slatkom i zdravom biznisu možete saznati na njenom Instagram profilu chocology.ba.
Zašto su neke čokolade jeftinije od drugih?
Kakao maslac. Često se zamjenjuje različitim jeftinim biljnim ili mliječnim mastima. Hidrogenizirane masti smanjuju cijenu čokolade ali i oduzimaju njen ukus i kvalitetu.
Zaslađivači. Dodavanje prirodnih sirupa, meda, nerafiniranih šećera uvijek je skuplje nego stavljanje bijelog šećera koji često u deklaracijama stoji na prvom mjestu. To znači da je od njega u većem dijelu sastavljena industrijska čokolada čime se maskira okus jeftinih sastojaka i pogoršava kvalitetu.
Kakao prah. Čokolade na policama prodavnica uglavnom sadrže jeftiniji kakao prah s nižim intenzitetom okusa i takve čokolade nemaju puninu arome dok ih konzumirate, za razliku od aromatične kakao paste koja se koristi u visokokvalitetnim čokoladama kakve su Chocology čokolade.
Arome. Da bi industrijska čokolada imala intenzivniji miris i okus, proizvođači često dodaju vještačke arome.
Topinzi i punjenja. Kraft čokolade sadrže kvalitetno liofilizovano voće, orašaste plodove, prirodne boje i mirise voća i začina koji se mogu dodavati i kombinirati po želji klijenta, dok masovne čokolade naravno nemaju takve opcije.
( E. K./Najportal)
-
Astrologija4 godine
Lunarni kalendar: MJESEČEVE MIJENE ZA 2021. GODINU
-
Vidoviti ljudi4 godine
Proročica Vera Čudina “ne vidi” ništa lijepo: TEK NAM PREDSTOJI HAOS, JER STIŽE OPASNIJI VIRUS OD KORONE!
-
Sudbine4 godine
Sve više Bišćanki se udaje za migrante: OD OSUDE DO ČESTITKI (POGLEDAJTE KOMENTARE)
-
Zanimljivosti2 mjeseca
Nafakali doktor Edib Šarić iz Mostara: DOBIO 17 AUTOMOBILA NA POKLON