Sudbine
Priča o hadžinici Feridi Čabaravdić:IZBJEGLA DJECA SU MI ZAMJERILA ŠTO SAM POMILOVALA SAMO JEDNU CURICU, A BOG MI JE SVJEDOK DA SU MI SVA DRAGA
![](https://naj-portal.com/wp-content/uploads/2022/12/ferida.png)
Ništa nije vrijednije nego smjestiti se u nečiju dovu, taj intimni razgovor između čovjeka i Boga. Stav je dobio tu počast od hadžinice Feride Čabaravdić, 85-godišnjakinje iz Visokog. Njen dom, u kojem živi sama, ispunjen je toplinom koju oko sebe širi vatra iz kamina. Kako to samo znaju bosanske žene, posjetitelje dočekuje toplim čajem i pitom od jabuka.
Ferida priču o svome životu započinje govoreći nam da ima sve brojeve Stava, i sve ih je pročitala. Osim prva dva broja.
Djetinjstvo joj je, kaže, bilo teško. Otac joj je ubijen kao žrtva fašizma, a iza njega je ostalo šestoro djece, petorica braće i Ferida. Jedan brat joj je umro poslije Drugog svjetskog rata, a drugi je zatvoren kao Mladi musliman. Bilo je to teško vrijeme za njenu porodicu.
Ferida je završila srednju medicinsku školu i iz Sarajeva se udala u Visoko. Zaposlila se u Domu zdravlja u Visokom kao medicinska sestra laborant. I danas joj je žao što nije imala mogućnost da završi fakultet. Ali takva je sudbina. Nadoknađuje to čitanjem i ljubavlju prema pisanoj riječi. Njen je dom ispunjen knjigama.
Kada je počela agresija na Bosnu i Hercegovinu, Ferida je radila u Domu zdravlja, ali je bila i potpredsjednica “Merhameta”.
“Nisam ja nikada bila neko ko voli da se ističe, da traži nekakve pozicije. Takva sam. Ali u “Merhamet” sam došla, takoreći slučajno, bez namjere, ljudi su me predložili za to mjesto zbog jednog događaja od prije rata”, kaže Ferida i nastavlja: “Kada je počeo rat na Kosovu došlo je obavještenje da će doći djeca s Kosova na petnaest dana u Sarajevo, Visoko i druga mjesta oko Sarajeva i da se u općini trebaju upisati porodice koje hoće da prime djecu. Uslov je bio da ostanu petnaest dana i da se porodice pobrinu za odjeću i obuću. Ja sam upisala jedno dijete. Onda mi se javi prijateljica koja je u to vrijeme imala butik u Visokom, i kaže uzmi dvoje, ti im osiguraj smještaj, a ja ću odjeću. I upišem ja da hoću još jedno dijete.
Kad su ih dovezli autobusom u Visoko, to je bio jedan od najemotivnijih trenutaka u mome životu. Oni izašli iz autobusa, onako izgubljeni, tužni… Htjela sam ih sve zagrliti, pomilovati. Pade mi na pamet, ako ja sad zagrlim ovo dijete, možda će se ono koje treba kod mene uvrijediti. Samo sam pomilovala jednu djevojčicu. Bilo već kasno kad su došli. Ali umjesto dvoje, dobila sam troje, jer su bili dvojica braće i sestra i nisu htjeli da se razdvajaju – Enis, Merita i Nermin. Skupio se komšiluk, ja pripremila večeru, no, djeca neće da jedu. Rekoh, hajmo prvo nazvati nekoga koga imate u kući i nazovemo njihovu nanu u Prištini. Oni se rasplakaše. Kažem ja, hajmo sad jesti, ali opet neće. Rekoh, jeste li ponijeli šta kad ste krenuli? Jesu, neku pitu. Hajmo onda svi ćemo jesti pitu, a sutra ćemo ovo što sam ja spremila. Tako je i bilo.
Nakon petnaest dana vratili su se na Kosovo. Održavali smo kontakt do početka rata i nismo se više čuli. Tek nedavno, kada je bila kod mene ovdje jedna ekipa s iranske televizije, ispričala sam im za taj slučaj. Oni su se potrudili i pronašli tu djecu, sada su oni odrasli ljudi, i čula sama se s njima putem Skypa. Tako mi je bilo drago. I znate šta, bila sam upravu kada sam se suzdržala da ne grlim svu djecu, kasnije mi je jedno od djece što su bili kod mene reklo da je vidjelo da sam pomilovala onu djevojčicu pred općinom.”
Feridin muž, rahmetli Salih, umro je 2005. godine. Hadžija Salih cijeli radni vijek proveo je u “Vispaku” i imao je dionice te firme. Malo prije nego što će preseliti, prodao je dionice za, tada, lijepu svotu od oko 30.000 maraka. U to vrijeme imali su malu, staru kolibu na Prokoškom jezeru.
“Moj je muž imao običaj iznijeti kasetofon ispred kolibe i pustiti ezan. Ljudi bi dolazili da klanjaju u našoj kolibi. Kada je prodao dionice, rekao mi je, ‘ako se slažeš, ja bih na Prokoškom srušio našu kolibu i napravio veću da ljudi imaju gdje klanjati’. Kažem mu ja, u šali, ‘pa što nam, bolan, ne kupiš džip da možemo ići gore’. U jesen je izlio temelje i kupio materijal za kolibu. U januaru 2005. godine je preselio. Novac koji je ostao iza njega upotrijebila sam za gradnju mesdžida na Prokoškom. Gradnja i dobijanje dozvola od općine i Islamske zajednice trajala je pola godine. Pomagali su mi, naravno, i prijatelji, iako nisam tražila, ali nisam nikoga htjela ni odbiti, neka svako ko može učestvuje u hajru – priča Ferida.
Bez obzira na godine, kojih je Ferida skupila 85, vitalna je i u dobrom zdravlju. Malo su je mučili problemi s pritiskom, ali to je zahvaljujući doktorici Sandri Đurevskoj riješila. Od kada joj je doktorica promijenila terapiju, Ferida se, kaže osjeća deset godina mlađe. (Naj portal)
Sudbine
Dragan Vratonjić ima sjajna iskustva sa Krnjićevim sokom za dijabetes: NISAM VIŠE (PRE)SLADAK
![](https://naj-portal.com/wp-content/uploads/2023/05/dragan.png)
Kažu da je rudarski hljeb sa sedam kora, ali će vam vjerovatno svi koji su nekada radili kao vozači kamiona reći isto za svoju profesiju. Duge smjene, nespavanje i visoki rizik, spadaju u opis posla profesionalnog vozača kamiona. Potvrdit će vam to i 35-godišnji Dragan Vratonjić, rodom iz Ivanjice (Srbija), ali već 12 godina živi u Ćaćku.
Sretno je oženjen, otac je dvoipogodišnjeg sinčića, za kojeg bi život dao. Dragan, kao profesionalni vozač, putuje cijelom Evropom. Kamion mu je druga kuća. Ne žali se na posao, jer je zarada dobra, jedino što mu nedostaje porodica. Suprugu i sina viđa u dane vikenda, a ponekada ih ne vidi i po 15 dana.
Za ovaj ragovor smo ga zatekli u Italiji. Veoma prijatan sagovornik ispričao nam je kako je pobijedio dijabetes TIP 1 uz pomoć Konjičkog sirupa, kojeg priprema čuveni travar Mirsad Krnjić, ali i otkrio kako je bajker od malih nogu. Motore ja zavolio uz ujaka još kao dječačić i od tada je u bajkerskom svijetu. Priprema se za susret bajkera u Trebinju koji je zakazan početkom juna. Kaže, već je rezervisao hotelski smještaj za sebe i suprugu, pomalo je uzbuđen jer prvi put u životu dolazi u Bosnu, a mnogo toga lijepog je čuo o Bosni i Bosancima.
Visoke vrijednosti šećera za njega su prošlost. Dijabetes Tip 1 je nestao. Njegova gušterača radi kao “švajcarski sat”. On se danas sjano osjeća!
A samo pola godine ranije njegovo stanje je bilo zabrinjavajuće. Čak je proveo 15 dana na bolničkom liječenju.
“Krajem prošle godine sam osjetio da nešto nije uredu sa mojim zdravljem. Najčudnije mi je bilo što sam često ustajao noću da mokrim, a to ranije nije bio slučaj. Odmah poslije novogodišnjih praznika otišao sam da obavim medicinske pretrage. Nalazi su pokazali da mi je visina šećera 21. Uz to bile su i neke bakterije u mokraći, pa su me zadržali u bolnici 15 dana. Nakon što su upalu sanirali, poslali su me kući te mi propisali da 4 puta dnevno primam inzulin – započinje priču Dragan Vratonjić.
Riječ je o onom rjeđem tipu bolesti koji predstavlja svega 10 posto svih slučajeva dijabetesa, a obično se javlja u razdoblju između djetinjstva i 30. godine života, najčešće u doba djetinjstva i adolescencije. Draganova gušterača proizvodila je neznatnu količinu inzulina, hormona koji reguiše metabolizam ugljikohidrata u tijelu.
Uz sve to šokantno je djelovala informacija da za dijabetes tipa 1 nema lijeka, osim što se bolest može držati pod kontrolom injekcijama hormona inzulina kako bi Dragan mogao imati relativno normalan život.
Tromjesečno prosjek šećera kod Deragana je iznosio 22 jedinice, tako da je inzulinska terapija bila jedino rješenje
“U januaru su mi nalazi bili katastrofalni. Oscilacije šećera su bile svakodnevne od hipo do hiper. Nije bilo ni malo dobro za moje zdravlje, a dodatni rizik je bio što sam stalno za volanom, putujem po cijeloj Evropi. Dakle, imam i neuredan život, a dijabetes zahtijeva poseban režim ishrane, fizičke aktivnosti – kazuje naš sagovornik.
Priznaje da do tada ništa nije znao o šećernoj bolesti, ali se počeo privikavati na novi način života.
“Čim sam izašao iz bolnice, slučajno čujem da je prijatelj moga druga koristitio Krnjićevu terapiju za šećernu bolest, te da je vrlo brzo normalizirao vrijednosti šećera. Odmah sam stupio u kontakt sa Mirsadom Krnjićem u Konjicu, a on me povezao sa doktorom Mišom Vučkovićem i nutricionistom Anom Trkuljom.
Kako su bili svježi nalazi, odmah sam preuzeo terapiju, uz preporuku da prvih dana uzimam i biljnu terapiju i inzulin. Redovno sam ih obavještavao o vrijednostima šećera, a kako su se one vraćale u normalu tako sam smanjivao doze inzulina. Dvadesetak dana kasnije ja sam prestao da se bodem injekcijama inzulina – priča Dragan.
Trajala je ta njegova borba sa dijabetesom skoro tri mjeseca. Dragan je ukupno potrošio tri kompletne terapije, a od nedavno ne pije više ni sirup…Uzimao je samo čajeve, ali ni njih više ne pije. Nema potrebe!
“Ja evo već skoro mjesec dana ne pijem više Krnjićvu terapiju, a kontrolišem redovno vrijednosti šećera. One su u normali. Stesao sam i 20-tak suvišnih kilograma, strogo se pridržavam uputa Ane Trkulje Vučković u vezi režima ishrane. Pojedem ponešto i od “zabranjene” hrane, ali šećer je uvijek u granicama normalnih vrijednosti – ne krije svoje zadovoljstvo Dragan.
Nakon svega Dragan će vam kazati da je bilo svega, a najviše neprospavanih noći i strahova od posljedica šećrene bolesti. Na kraju on je uz pomoć biljnih terapija travara Mirsada Krnjića iz Konjica, te stručne savjete Miše i Ane Vučković pobijedio. Njegovi nalazi su odlični, tabele idealne, a on “puca” od zdravlja.
Kontakt telefon travara Mirsada Krnjića je 061 383 325. Pozivni za BiH je 00387.
Brojna svjedočenja prezadovoljnih pacijenata i možete pronaći i na Facebok grupi: Biljem protiv šećerne bolesti (Naj portal)
-
Astrologija4 godine
Lunarni kalendar: MJESEČEVE MIJENE ZA 2021. GODINU
-
Vidoviti ljudi4 godine
Proročica Vera Čudina “ne vidi” ništa lijepo: TEK NAM PREDSTOJI HAOS, JER STIŽE OPASNIJI VIRUS OD KORONE!
-
Sudbine4 godine
Sve više Bišćanki se udaje za migrante: OD OSUDE DO ČESTITKI (POGLEDAJTE KOMENTARE)
-
Zanimljivosti2 mjeseca
Nafakali doktor Edib Šarić iz Mostara: DOBIO 17 AUTOMOBILA NA POKLON